Den er god nok. Det er vores hjem. Dette er Jorden.
Kender du ikke genkende nogen af kontinenterne?
Fortiden er en helt anden planet, eller rettere flere.
Der er gået lang tid, siden Big Bang fandt sted.
For at gøre det nemt, har vi komprimeret det til et eneste år.
Det er tidlig morgen den 23. december i vores kosmiske kalender -
- for omkring 350 millioner år siden -
- da Jorden kun var fire milliarder år gammel.
Den var så anderledes, at den nok var uigenkendelig.
Selv stjernebillederne så anderledes ud dengang.
Dinosaurernes tid lå stadig 100 millioner år ude i fremtiden.
Der var ingen fugle eller blomster, og luften var også anderledes.
Der var mere ilt i atmosfæren end på noget andet tidspunkt.
Det bevirkede, at insekterne var meget større, end de er i dag.
Hvordan? Insekter har ikke lunger.
De optager livgivende ilt gennem kropsåbninger på overfladen.
Derfra føres den videre ind i kroppen.
Hvis et insekt er for stort, absorberer de ydre gange al ilt -
- inden den når de indre organer.
I Karbon-tiden indeholdt atmosfæren knap dobbelt så meget ilt som i dag.
Insekter kunne vokse sig langt større og alligevel få ilt nok i kroppen.
Derfor er guldsmedene så store som ørne -
- og tusindbenene på størrelse med alligatorer.
Men hvorfor var der så meget ilt? En ny slags livsform producerede det.
Hvilken livsform kan dog have ændret jordens atmosfære så dramatisk?
Planter, der strakte sig mod himlen:
Træer.
I deres søgen efter sollys kunne træerne modarbejde tyngdekraften.
Før træerne kom, var planterne kun omtrent så høje.
Men så skete der noget fantastisk.
Planterne udviklede et stærkt og fleksibelt molekyle -
- der kunne bære stor vægt, men også bøje sig uden at gå i stykker.
Lignin gjorde træerne mulige. Nu kunne liv vokse opad.
Det åbnede nye muligheder.
En tredimensionel verden langt overjorden.
Jorden blev træernes planet.
Ulempen var dog, at lignin var svær at sluge.
Når svampe og bakterier forsøgte at spise noget med lignin i -
- fik de store fordøjelsesproblemer.
Der skulle gå 100 millioner år, før termitterne udviklede sig.
Hvad skulle man gøre med alle de døde træer?
Der gik millioner af år, før svampe og bakterier kunne spise dem.
I mellemtiden voksede nye træer op, døde, faldt om -
- og blev begravet i mudderet, der dannedes.
Efterhånden lå hundreder af milliarder træer begravet i jorden.
Der lå store skove begravet overalt.
Hvad kunne der ske ved det?
Denne klint i Nova Scotia er en anden type kalender.
Den viser, at en anden verden engang har blomstret her.
Her er dødsmasken efter et 300 millioner år gammelt træ.
Den er støbt af mineraler, der overtog træets celler.
Med andre ord: Et fossil.
Træet opgav sine molekyler, sit kul og vand, til omgivelserne -
- og beholdt kun sin form. Da træet levede -
- optog det kuldioxid og vand og brugte sollys -
- til at frembringe organisk materiale.
Træet udsendte biproduktet ilt, og det gør træer den dag i dag.
Når planter dør, rådner de og vender processen på hovedet.
Det organiske materiale går i forbindelse med ilt, nedbrydes -
- og sender kuldioxid ud i luften.
På den måde balancerer kemien i Jordens atmosfære.
Men hvis træer begraves, før de rådner, sker der to ting:
De tager kul og oplagret solenergi-
- og efterlader ilten i atmosfæren.
Det skete for 300 millioner år siden.
Der var en overproduktion af ilt, så krybene blev enorme.
Hvad skete der med kullet? Det lå der i evigheder-
- før det slog til mod alt liv på Jorden.
Der er steder, hvor man kan rejse gennem tiden -
- og aflæse historien i klipperne.
Denne strand i Nova Scotia er sådan et sted. Hvert lag er som en side.
De fortæller alle historien om oversvømmelser-
- der skete i løbet af millioner af år.
Resterne fra oversvømmelsen begravedes -
- og blev til klipper i kraft af varme og tryk.
De samme kræfter, der byggede og trykkede bjerge opad-
- medbragte de begravede fossilskove.
De nyere lag blev altid lagt oven på de ældre.
Siderne er i rigtig rækkefølge og forklarer, hvad der skete her over millioner af år.
Derhenne har vi den fjernere fortid.
For hvert skridt kommer jeg 1.000 år nærmere nutiden -
- og væk fra verden for 300 millioner år siden.
50 millioner år senere ligger i den retning.
Det var begyndelsen til enden for Perm-tiden -
- et sjældent set blodbad.
Perm er den mørkeste tid i dette monument-
- for de brækkede grene på livets træ: De uddødes haller.
Døden har aldrig været så tæt på at overtage denne klode -
- i den kvarte milliard år, der siden er gået.
Vulkanudbrud i det, der nu er Sibirien, varede hundredtusinder af år.
Lavaen begravede et areal på 2,6 millioner kvadratkilometer.
Dette får alle andre vulkanudbrud i historien til at virke små.
Enorme mængder af kuldioxid fossede ud af vulkanerne -
- og drivhusgasserne gav et varmere klima.
Her kommer de begravede skove fra Karbon ind i billedet igen.
I de mellemliggende 50 millioner år -
- var træerne forvandlet til enorme kuldeponeringer.
Og et af de største kullagre -
- lå lige der i Sibirien.
Varmen fra lavaen bagte kullet og drev metan- og svovlgasser op af jorden.
De var fulde af giftige og radioaktive askepartikler.
Kulrøg.
Dette heksebryg forurenede atmosfæren -
- og forrykkede Jordens klima radikalt.
Svovlsyretågen lukkede sollyset ude, og planeten blev mørk.
Temperaturen sank til minusgrader.
Mellem vulkanudbruddene faldt svovltågen ned på jordoverfladen -
- men kuldioxidet blev i atmosfæren og forårsagede global opvarmning.
Årevis med arktisk kulde vekslende med kvælende hede -
- ødelagde det for planter og dyr. De kunne ikke tilpasse sig -
- til klimaets drastiske udsving.
Den globale opvarmning fortsatte, og vandet begyndte at blande sig.
Det iskolde vand fra bunden blev varmet op.
Isen, som var fuld af metan, begyndte at smelte.
Metangassen kom op til vandoverfladen og ud i atmosfæren.
Metan holder bedre på varme end kuldioxid -
- så klimaet blev endnu varmere.
Metanet ødelagde også stratosfærens ozonlag -
- og den naturlige beskyttelse mod de dødelige UV-stråler forsvandt.
Cirkulationssystemet gav op, og ilten forsvandt fra vandet -
- så næsten alle fisk døde.
Men én livsform blomstrede i dette brutale miljø.
Bakterier, der producerede dødelig svovlbrinte som affaldsprodukt.
Det slog de sidste søm i kisten.
Giftgassen dræbte næsten alle planter og dyr på land.
Dette var Massedøden -
- det tætteste på en udryddelse, livet på Jorden er kommet.
Ni ud af ti arter uddøde.
Livet var længe om at vende tilbage.
I et par millioner år kunne man kalde Jorden den døde planet.
Vi er efterkommere af en af de få arter, der lige netop klarede sig.
Du er et menneske og er i live lige nu -
- fordi de holdt ud og bragte deres DNA videre -
- gennem en af de mest forræderiske perioder af livet på Jorden.
Dette bjerg er skabt af livsformer, der trivedes i Perm -
- inden helvede brød løs.
Den 650 kilometer lange Guadalupe-bjergkæde -
- der går gennem Texas og New Mexico -
- er verdens største fossilrev.
Engang var dette et stort indhav.
Revet blomstrede og voksede i millioner af år.
Her levede forskellige svampe, grønalger-
- og dyr, der var for små til at kunne ses.
Når de døde, sank de til bunds og blev begravet i slammet.
Efterladenskaberne blev i løbet af millioner af år til olie og gasser.
Efterhånden mudrede indsøen til, og revet døde.
Denne maritime spøgelsesby begravedes halvanden kilometer under overfladen.
Senere løftede tektoniske kræfter revet op over vandet -
- hvor det eroderede og formedes gennem tiderne.
Forestil jer, hvordan her så ud for 275 millioner år siden -
- da der lå et tropisk indhav her-
- med små øer og fuld af liv.
Indtil for 220 millioner år siden -
- lå New England tæt på Nordafrika, og Atlanterhavet fandtes slet ikke.
De tynde blå streger var søer.
De var det første tegn på, at superkontinentet delte sig -
- og at livet på Jorden igen fik en rusketur.
En million år senere var søerne blevet til en bugt -
- der efterhånden blev til Atlanterhavet.
Disse forandringer på overfladen var blot symptomer på noget stort -
- der var i gære dybt nede underjorden.
Da vi mennesker kom til Jorden, var alt det kaos begravet -
- dybt nede under havet.
Vi kendte ikke til Jordens voldsomme fortid og var henvist til -
- at prøve at finde ud af, hvad der var sket før vores tid.
I 1570 skabte Abraham Ortelius det første moderne verdenskort-
- der afspejlede de seneste 80 år:
De store opdagelsesrejsers tid.
Da Ortelius var færdig, betragtede han sit mesterværk -
- og så som den første den fascinerende sammenhæng -
- mellem kontinenterne på begge sider af Atlanten.
Han skrev, at Amerika var blevet revet væk fra Europa og Afrika -
- af jordskælv og oversvømmelser.
Det blev der dog ikke gjort mere ud af i de næste mange århundreder.
Ikke før en tysk astronom og meteorolog i 1900-tallet-
- fik samlet beviser nok til at gå videre med det.
Alfred Wegener gjorde tjeneste i Første Verdenskrig, men blev såret.
Mens han lå på feltlazarettet, læste han videnskabelig litteratur-
- for at finde ud af mere om Jordens fortid.
Nogle år tidligere havde Wegener fundet en artikel-
- på universitetets bibliotek.
Det undrede ham, hvordan fossilerne af en uddød bregneart-
- kunne findes på begge sider af Atlanten.
Der fandtes også fossiler af samme dinosaurer på begge kontinenter.
Dengang sagde geologerne, at livet havde bevæget sig over havet-
- via landbroer, der engang havde sammenføjet kontinenterne.
Man mente, at broerne siden var forsvundet i bølgerne.
Men noget overbeviste Wegener om, at de tog fejl:
Selve Jorden.
Hvorfor skulle en bjergkæde krydse havet og fortsætte på et andet kontinent?
Hvorfor fandt man samme mønstre i de geologiske lag -
- i både Brasilien og Sydafrika?
En ting til: Hvordan kunne tropiske planter have blomstret-
- i det golde landskab i Arktis?
Wegener kom frem til, at der kun var ét logisk svar.
Jorden bestod engang af et eneste superkontinent: Det kaldte han Pangæa.
Wegener blev hyldet af videnskabsmændene, ikke sandt?
Ikke ligefrem. De fleste geologer fandt hans hypotese om kontinentaldrift latterlig -
- og holdt fast i forklaringen om de imaginære landbroer.
De betvivlede, at et kontinent kunne pløje sig igennem havbunden.
Wegener havde ingen overbevisende svar.
Han blev til grin og udstødt fra videnskabelige konferencer.
Alligevel fortsatte han med at kæmpe for sine ideer-
- og tog ud på farlige ekspeditioner for at indsamle bevismateriale.
På en sådan hjalp han kolleger, der var strandet uden mad.
På vej hjem blev han fanget i en snestorm.
Han forsvandt kun et par dage efter sin 50 års fødselsdag.
Han oplevede ikke at få oprejsning -
- og gå over i historien som en af de mest betydningsfulde geologer.
Videnskabsmænd er bare mennesker med fejl og mangler.
Det er videnskabens job at luge dem ud.
Men desværre holder vi os ikke altid til videnskaben.
Få mennesker vidste det bedre end Marie Tharp.
GEOLOGISK INSTITUT
Året er 1952, og Marie må udholde sine kollegers ringeagt.
Hendes matematik- og geologieksamen betyder ikke meget hos dem.
Bruce Heezen, en studerende fra lowa -
- havde netop kortlagt havbunden ved hjælp af ekkolod.
Kan du ikke gøre noget ved dem?
Se, Bruce! Det hænger sammen.
Der er en enorm gravsænkning langs Atlanterhavets bund.
Hold nu op med det tøsesludder, Marie. Har du ikke nok med problemer her?
Det lyder for meget som kontinentaldrift. Vil du ende som Wegener?
Men Marie lod sig ikke afskrække.
Flere år senere, da de lagde et kort over jordskælvs epicentre -
- oven på kortet over havbunden, passede det med gravsænkningen.
Wegeners teori om kontinenterne kunne bevises.
Heezen indså nu, at Marie havde haft ret hele tiden.
De skabte det første sande verdenskort, der inkluderede havbunden.
Endelig kunne vi begynde at læse Jordens selvbiografi.
Vi rejser nu med fantasiskibet til en del af verden -
- som kun ganske få af os nogensinde har besøgt før.
To tredjedele af Jorden ligger mindst 300 meter under havet.
Det er et enormt område, som ikke er meget udforsket.
Alle kender Alperne og Rocky Mountains -
- men de mest utrolige bjergkæder ses ikke.
1.000 meter nede findes en verden uden sollys.
Her i mørket gemmer der sig en fantastisk verden.
Dette er verdens længste bjergkæde under vand-
- Den Midtatlantiske Ryg.
Den løber hele Jorden rundt, som syningen på en baseball.
Fortiden er en anden planet, men de fleste kender den ikke.
Vi kan ikke se bjergene for vand.
Marie Tharp var den første, der forestillede sig dette.
De højeste toppe når fire kilometer op over havbunden.
Der er brede bjergkæder og kløfter.
Vi er nu fremme ved Marianergraven.
Med sine over ti kilometer er den Jordens dybeste.
Den dannedes, da en tektonisk plade blev trykket ind under en anden.
Det har været flere mennesker på Månen end hernede.
Trykket er næsten 1100 atmosfærer.
At være så langt nede er som at have 50 jumbojetter oven på sig.
Men selv her findes der liv.
Selvom sollyset ikke trænger herned, er der skam lys.
Mange undervandsdyr lyser i mørket.
Det skyldes noget, der kaldes bioluminescens.
Vi har været landdyr så længe og haft adgang til sollyset-
- så vi er ikke forberedte på det utrolige liv-
- evolutionen har skabt i havets dyb.
Da der ikke er noget sollys, er der ingen fotosyntese.
Derfor er der ingen planter at spise.
Men alligevel findes der i dette natlige rige -
- en blomstrende fødekæde.
Processen kaldes kemosyntese.
Mikroberne har lært at spise det, der kommer op af den åbning:
Et usundt emne, der hedder svovlbrinte.
Den tykke, sorte røg giver den kemiske energi -
- der gør livet muligt her. Små krebsdyr spiser bakterierne -
- og større dyr spiser krebsdyrene.
I en fjern fremtid kan disse bjerge meget vel havne over vandet.
Tektoniske kræfter former til stadighed Jorden -
- og fremtiden er en helt anden planet.
En vulkan som denne skabte Hawaiis øer -
- for millioner af år siden.
Vi lever på en kogende gryde. Længst inde er der en jernkerne.
Den er indkapslet i en skal af flydende jern.
Uden på den ligger kappen.
Den er stenet, men varm og tyktflydende.
Som en simrende suppe i en gryde bevæger kappen sig let.
Det skyldes den tiloversblevne varme fra Jordens dannelse -
- og svækkelsen af radioaktive stoffer i Jordens kerne.
Det ydre lag, skorpen, hvor du og jeg og alle andre bor -
- er lige så tyndt som skrællen på et æble.
Kappen trækker den faste, ydre skorpe med sig.
Skorpen stritter imod, fordi den er kold og stiv.
Nu og da når den bristepunktet.
Når det sker, skælver Jorden.
Det er ikke for at straffe nogens dårlige opførsel.
Det er tilfældige kræfter, der styres af naturlovene.
Den fejlagtige opfattelse af Jordens stabilitet skyldes vore korte liv.
Hvis vi kunne se planeten i dens egen tidsskala -
- hvor det tager millioner af år at gennemføre store forandringer-
- ville vi se den som den dynamiske organisme, den egentlig er.
Sådan så verden ud under Triastiden -
- for omkring 200 millioner år siden.
Denne lille fyr er en af vore fjerne forfædre.
Han boede i Newark i New Jersey.
Hvor vi end går på Jorden -
- ligger der forsvundne verdener under os.
For 50 eller 100 millioner år siden, på helt almindelige steder-
- skete der drastiske forandringer.
Disse klipper stammer fra dengang, superkontinentet Pangæa brød op.
De vulkanudbrud, der skabte bjergene -
- førte til den næste masseuddøen, der afsluttede Trias.
Men når en art dør ud, giver det muligheder for en anden.
Nu blev det muligt for en art, der havde eksisteret et stykke tid-
- at træde frem i fokus.
Dinosaurerne boede på Jorden i 170 millioner år.
Dengang var Indien en ø.
Den bevægede sig nordpå med et par centimeter om året-
- mod en uafvendelig kollision med Asien.
Så begyndte den flydende masse under jordoverfladen at vælde op.
Meget af det vestlige Indien blev oversvømmet.
Knockoutet kom bogstavelig talt som et lyn fra en klar himmel.
Få dyr over 50 kilo overlevede Kridttidens katastrofer.
Det var mørkt og koldt i flere måneder.
Dinosaurerne frøs og sultede ihjel.
Men nogle mindre dyr søgte ly underjorden.
Da de kom ud igen, opdagede de, at de store uhyrer var væk.
Jorden blev nu pattedyrenes planet -
- og den blev ved med at ændre sig.
Her lå der engang en ufrugtbar ørken.
2,6 millioner kvadratkilometer af sand og salt -
- langt mere fjendtligt end noget nutidigt miljø.
Dagene var stegende hede, og stedet lå over halvanden kilometer under havoverfladen.
Derfor var lufttrykket 50 procent højere, end vi er vant til.
Det er svært at forestille sig et mere fjendtligt miljø -
- men sådan var Middelhavsområdet -
- for 5,5 millioner år siden, før det blev et hav.
Jorden er ikke passiv længe ad gangen.
Dæmningen i bassinets vestlige ende gav efter-
- formentlig på grund af jordskælv, og oversvømmelsen var et faktum.
Vandet fossede ind 40.000 gange stærkere end ved Niagara Falls -
- og forvandlede ørkenen til Middelhavet. Det tog under et år.
Der var ingen mennesker, der kunne bevidne oversvømmelsen -
- eller det smukke miljø, der blev skabt.
Et andet sted på kloden var Nord- og Sydamerika adskilt af et sund -
- hvor havstrømmene fra Atlanterhavet flød over i Stillehavet.
Tektoniske kræfter skubbede de to kontinenter sammen -
- lukkede kanalen og skabte Panama-tangen.
Dette påvirkede alle havstrømme på Jorden -
- som på sin side påvirkede klimaet.
Afrikas frodige vækster veg pladsen -
- for et mere sparsomt landskab.
Arter, der var særligt egnede til at bo i disse træer, uddøde.
Men arter, der kunne overleve, uanset hvad naturen end fandt på -
- holdt ud og udviklede sig.
Vore forfædre gemte sig engang i jorden for at undslippe rovdyrene på overfladen.
Men da dinosaurerne forsvandt, kom de frem i lyset -
- og skabte med tiden nye livsformer i træerne.
De udviklede fingre og tæer-
- så de kunne bevæge sig mellem trætoppene, hvor de havde alt.
De kunne også gå oprejst, men kun over korte afstande.
Det var så mange træer, at de ikke behøvede at gå langt.
Men så blev det koldere. Træerne forsvandt, og sletter kom til.
Vores forfædre måtte krydse dem i jagten på mad.
Det kræver helt andre evner at overleve på savannen.
Før havde de siddet og betragtet fjenden på sikker afstand.
Nu måtte de opholde sig i det samme, farlige rum.
De, der overlevede, var dem, der kunne gå oprejst-
- og løbe, når det var nødvendigt.
Det ændrede deres syn på verden.
De brugte ikke hænder og arme til at gå.
Nu kunne de skaffe mad og samle pinde og ben.
Dem lavede de våben og redskaber af. Tænk engang:
En lille ændring på den anden side af Jorden -
- omlægger verdenshavenes strømme.
Afrika bliver koldere og mere tørt. De færreste træer overlever.
Primaterne, der bor der, må finde nye hjem -
- og inden længe bruger de redskaber til at forandre planeten.
Jorden har formet menneskehedens skæbne -
- men det har fjerne kloders trækkraft også.
Planeterne har påvirket os, men ikke sådan, som du tror.
Tiltrækningskraften fra Venus, som er lille, men tæt på -
- og fra Jupiter, som er langt væk, men stor-
- har fra tid til anden vippet Jordens akse.
Og ændret dens omløbsbane en anelse.
Det har ændret mængden af sollys på det nordlige isdække.
Nogle gange blev somrene der koldere -
- og gletsjerne bredte sig længere sydpå -
- mens de knuste og smadrede alt på deres vej.
Det er det, vi kalder en istid.
Andre gange medførte forandringerne, at det blev varmere.
Så trak de smeltende gletsjere sig tilbage.
Vores forfædre må have været meget opfindsomme -
- for at overleve disse klimaændringer.
For hver istid vokser isen på havenes bekostning.
Vandstanden i havene falder med 120 meter-
- og store landmasser blotlægges langs kontinenterne.
For 15.000 til 25.000 år siden -
- trækker isen sig tilbage, og en midlertidig landbro kommer frem.
Indgangen til den anden del af kloden åbner sig.
Vandrere går over til Nordamerika og længere sydpå.
For cirka 10.000 år siden -
- holder de dramatiske udsving op.
Et nyt og mildere klima hersker.
Det er det, vi har nu.
Da isen smeltede, steg havet til det nuværende niveau -
- og floderne medbragte sedimenter og dannede flodsletter ved deltaerne.
På de frugtbare sletter lærte vi en ny levevis:
At dyrke jorden, at skaffe mad og mere end det.
For de fleste af os betød det, at millioner af års vandring var forbi.
Planeterne trækker i hinanden, og jordens overflade bevæger sig.
Det påvirker klimaet og udviklingen af liv og intelligens.
Det gav os, hvad vi behøvede -
- til at opbygge de første civilisationer.
Der er intet bedre end en mellemistid-
- hvor istiden holder en pause.
Og den, vi lever i nu, vil heldigvis vare -
- i 50.000 år mere.
Sikke et herligt frikvarter. Der er bare et problem.
Vi brænder stadig de træer op, der blev begravet i Karbon -
- i form af kul, og resterne af oldgammel plankton -
- i form af olie og gas.
Vi kunne have det så godt, men bliver ved med at udsende kuldioxid-
- med samme hast som dengang, de store katastrofer indtraf.
Dem, der førte til masseuddøen.
Vi kan åbenbart ikke undvære de brændstoffer, der skaber et klima -
- som dinosaurerne levede i. Et klima, der drukner kystbyerne -
- og ødelægger både miljøet og vore muligheder for at skaffe mad.
Samtidig fortsætter Solen med at overøse os med energi-
- langt mere end vi nogensinde behøver.
Hvor er den opfindsomhed og det mod, vore forfædre udviste?
Dinosaurerne forudså ikke asteroiden. Hvad er vores undskyldning?
DE UDDØDES HALLER
Herinde findes en gang, der endnu står tom og er umarkeret.
Jordens selvbiografi er endnu ikke skrevet færdig.
Slutningen på vores historie er måske derinde.
Tillykke, du lever.
En ubrudt kæde strækker sig over tre milliarder år tilbage i tiden -
- og forbinder os med denne klodes første livsformer.
Tænk på, hvor opfindsomme og seje, vore forfædre må have været.
De overlevede længe nok til at give livet videre -
- til næste... og den næste... og den næste generation igen.
Det skete hundreder af millioner af gange...
... før vi kom til.
Der var så mange vandløb at krydse, så mange farer på vejen:
Rovdyr, sult, sygdomme, fejlbedømmelser-
- lange vintre, tørke, oversvømmelser og vold.
For ikke at tale om det indre kaos i planeten, der brød ud med jævne mellemrum.
Eller katastrofer, der kom som lyn fra en klar himmel.
Hvem vi end er fra, eller hvem vore forældre end var-
- er vi alle efterkommere af de overlevende fra utrolige katastrofer.
Vi deltager alle i verdenshistoriens længste og farligste stafetløb -
- og lige nu er det os, der holder stafetten.
Fortiden er en anden planet.
Det samme gælder fremtiden.
Om 250 millioner år -
- vil Jordens kontinenter ifølge mange geologer genforenes.
Al denne skønhed er da forsvundet, og vores jordklode -
- havner blandt de tabte verdener.
Pladetektonikkens store motor interesserer sig ikke for livet.
Det gør jordens kredsløb -
- eller de lejlighedsvise sammenstød med små kloder heller ikke.
De aner intet om alt det, der er sket på Jordens overflade i alle de år.
De er ligeglade.
Vi er alle små væsner på en af de mindre planeters yderste lag -
- i løbet af et par snese rundrejser om den nærmeste stjerne.
De længstlevende livsformer på Jorden -
- lever blot en milliontedel af planetens eksistens.
Derfor kan de enkelte organismer ikke se det store mønster.
Ændringer i kontinenterne.
I klimaet.
I evolutionen.
At vi forstår bare lidt af vores oprindelse er ros til menneskelig indsigt og mod.
Hvem vi er, og hvorfor vi er her, kan kun skimtes -
- når vi ser lidt af det store billede, der må omfatte evigheder...
... millioner af arter...
... og en mangfoldighed af kloder.
Set i det perspektiv er det intet under, at vi ikke forstår os selv -
- eller at vi trods forstillelse langtfra har kontrol over alt.
Denne nye gang har intet periode-navn over døren.
Vi ved endnu ikke, hvilken uddød art, der får en mindeplads derinde.
Det, der sker her, skriver vi på uendelige måder, i både stort og småt, helt selv.
Lige nu.